This paper traces the arguments in an 1834 philosophical debate between R. Moritz Freystadt (1810-1870) and the Maimonides scholar Simon B. Scheyer (1804-1854) on the question of whether Judaism possesses dogmas. While Freystadt proposed the re-introduction of Maimonides’ articles of faith into the Jewish religion after the Kantian abolition of all secure belief in the absolute as a form of “reasonable faith,” Scheyer argued that the only Jewish dogma was the divinity of the Pentateuch. For Freystadt, Kant had for all eternity refuted the possibility of religious metaphysics and Judaism had thus to rely on postulates of practical, that is, moral reason for its theological survival. Scheyer, in contrast, upheld the belief in a philosophical Messiah who would eventually contradict Kant and return objectivity to faith. In the meantime, according to Scheyer, the revealed nature of Torah dogmatically authorized both its ceremonial and its philosophical messages. In this sense, the debate anticipated much of the later scientific analysis of the leading scholars of the Wissenschaft des Judentums regarding the emergence and function of dogma and religious authority in Judaism.
Copyright (c) 2019 מחשבת ישראל https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Over the years, scholars have offered various explanations for Maimonides' decision to compose his thirteen principles of Jewish belief and to treat them as incumbent upon every Jew to accept in order to be considered part of the Jewish community and to earn a portion in the World to Come. In this article, I lend further support to Lawrence Berman's suggestion that political-pedagogical considerations were the dominant factor in Maimonides' thought and that he was influenced primarily by the political philosophy of Alfarabi. After showing why the other explanations—metaphysical, polemical and legal—were at best secondary considerations for Maimonides, I analyze a passage in Alfarabi’s Aphorisms ofthe Statesman, a treatise well known by Maimonides at the time of his formulation of the principles, which I argue holds the key to understanding Maimonides' decision. I also discuss the question of the extent of Maimonides' philosophic knowledge in this earlier period of his life. I conclude the article with some observations about the relevance of Maimonides' list ofprinciples in the contemporary period.
In his writings, Maimonides appears to go out of his way to emphasize that a number of central figures among the talmudic rabbis were either proselytes or descended from proselytes. Why? The tradition seems to offer two possible understandings of the essential element in Jewish identity: either there is something inherent in one’s very nature that makes one a Jew, or being Jewish is primarily a matter of commitment. According to the latter view, Jews in the fullest sense are those who have made a particular intellectual commitment, while Gentiles are those who have not (yet) done so. Since the nature of being Jewish in this sense is predicated upon the acceptance of certain views, and since Maimonides expected that in the Messianic Era all human beings would come to accept these views as true, Maimonides could not but view conversion in a positive light. It turns out that, for Maimonides, one cannot really be born Jewish in the fullest sense of the term. Ideally, Judaism is not something that can be inherited passively; it must be achieved. This pattern was established by Abraham and then again by his descendants and those who joined them at Sinai. The most Jewish Jews, therefore, are not those whose biological “yichus” is impeccable, but those who choose to be Jews: converts.
How should we translate the term min(.im) in the Babylonian Talmud? The current scholarly trend is to avoid translating it altogether, using the transliteration instead. This article demonstrates that this practice hinders our ability to understand the intended meaning ofthe term in these stories, within the context of late antique heresy-making discourses. The article surveys the scholarly debate concerning the correct way to understand stories involving minim in rabbinic literature, and it claims that, at least with regard to several of these stories in the Babylonian Talmud, it is necessary to translate the Hebrew term as “heretics.”
מנקודת מבט פרגמטית, שאלת האמונה באל או לחילופין הכפירה בו תלויה במידה מסוימת בציפיות האמונה האנושיות. אחד ההבדלים העיקריים בין אמונה פרגמטית לבין אמונה בלתי-פרגמטית (ולבין כפירה כאחת מתוצאותיה), הוא השאלה האם המאמין מצפה .לקבל, או להשיג, הוכחה או ניסוח מוחלט לגבי קיומו של האל. נקודת מבט פרגמטית, כפי שנראה להלן, אינה מעמידה את המסדנות, או השגת ראיות מוחלטות, כחותמה של האמונה באל, אלא מבוססת על יחסי גומלין, דיאלוג ומפגש
פסיקה והכרעה בסוגיות הגות והשקפה בעת החדשה המאוחרת
׳ארון הספרים היהודי׳ כולל ז׳אנרים רבים ושונים, שאפשר לסווגם, באופן כללי, לשתי קבוצות ראשיות: א. ספרות ההלכה ב. ספרות האגדה. לצד כמה מקורות העוסקים באופן מובהק באחת הקבוצות, רוב הקבצים של ספרות חז״ל (מדרשי התנאים, המשנה, התוספתא והתלמודים) כללו את שני התחומים יחדיו, אם כי בהיקפים שונים, ולפיכך באותה תקופה ההבחנה בין הקבוצות הייתה פחות ניכרת. בדורות הבאים, נפרדו התחומים זה מזה כמעט לחלוטין. יוצאים מכלל זה כמה מפעלים של ניסיון ליצור קודקס מקיף של מכלול התורה שבעל-פה על שני חלקיה, אולם נראה שאף בחלקם יש הפרדה פנימית בין שני התחומים. הספרות ההלכתית כוללת ספרות תיאורטית מסועפת (ספרות כללי הפסיקה, שהפכה מקצוע בפני עצמו), ולצידה ספרות נורמטיבית, שאותה אנו מכנים ספרות ההלכה, הכוללת את ההכרעות שהתקבלו על ידי פוסקי ההלכה משך הדורות. ספרות נורמטיבית זו התפתחה מתוך כללי פסיקה והכרעות המצויים כבר במקורות הראשוניים של התורה שבעל-פה, והיא התגבשה במספר שלבים במקביל לספרות התיאורטית.
ספר חלומי קץ פלאות (מאורעות צבי) ועיצוב דמותה של השבתאות במאות השמונה עשרה והתשע עשרה
בשנת 1814 נדפס בקאפוסט שברוסיה הלבנה ספר רב ענין בשם ׳ספור חלומות קץ הפלאות׳ (בראשי העמודים נוסף השם ׳מאורעות צבי׳); אשר שב ונדפס שנה מאוחר יותר באותו המקום, עם תיקונים, הוספות ושינויים מופלגים. המדפיס היה ר׳ ישראל יפה, מקורב לחסידות חב״ד, שהביא לדפוס בשלהי שנת 1814 גם את המהדורה הראשונה של ספר שבחי הבעש״ט. על פניו, לא נראה הספר יוצא דופן. היה זה מסוג אותם ספרונים פופולריים שנפוצו באותן שנים ובהם מעשי פלאות, עיבודים של מאורעות היסטוריים ושבחים של צדיקים שונים. אך הנושא היה סנסציוני למדי: פרשת השבתאות.
ריה"ל ומהר"ל על אמונה, עובדתיות והעניין האלוהי
אמונה במובן המודרני מנוגדת לעובדה. הרי העובדה היא נצפית או שמעידים עליה בני הדור הנוכחי או הדורות שעברו. בהגות של ימי הביניים ושל הרנסנס, יצק המדע שורה של הוויות בלתי חומריות כדי להבהיר את פעולת היקום (השכלים הנבדלים, האל עצמו). מהלך זה הוא היסוד של המטאפיסיקה. לפיכך יש לאמונה במסורת ההגותית של ימי הביניים והרנסנס שני מובנים לפחות: האחד הוא מה שמעבר לעובדה, והשני הוא ההכרה במטאפיסיקה. מבחינת השכלתן של ימי הביניים והרנסנס, המטאפיסיקה כשלעצמה איננה אמונה, אלא תאוריה הכרחית להסביר את הפעילות של היקום. אולם מבחינת השמרן, המבקר את סמכות המדע, ההכרה במטאפיסיקה היא לא פחות מאשר אמונה שקרית או בלתי מבוססת בעוד הוא מחזיק באמונה האמתית. אני מבקש לטעון במאמר זה, שריה״ל דחה את שני המובנים של ׳אמונה׳ בעוד מהר״ל דחה את המובן השני אך קיבל את המובן הראשון.
ימי הביניים כרגיל מתוארים כ״עידן של אמונה", זמן שבו הדת שלטה על חיי החברה יותר מאשר בתקופה הקודמת (העת העתיקה) או בעת החדשה. הדבר נכון כפליים כאשר מדובר ביהדות, שהייתה מוגדרת על פי הדת לכל הפחות עד אמצע המאה ה-15. למרות שיש הרבה אמת בגישה רווחת זו, שליטה זו לא הייתה מוחלטת. כבר הצביעו חוקרים על קיומו של זרם לא דתי מקרב האסלם. מטרת מאמר זה היא להצביע על קיומו של זרם דומה בקרב היהדות הספרדית במאה ה-14 ולנתח את העמדות הרווחות בו.
"ומיני כופרים וחבורתם לא תדרש שלמם וטבתם"
הרופא והמורה יצחק בן שלמה אבן סהולה, שנולד בשנת 1244 ונפטר לאחר שנת 1283 התגורר בגואלדלחרה שבקסטיליה ובבורגוס, היה בן למשפחת תלמידי חכמים; אביו שלמה היה תלמיד חכם ידוע ואחיו מאיר בן שלמה אבן סהולה היה תלמידו של ר׳ שלמה בן אדרת (הרשב״א). יצחק אבן מהולה עצמו היה תלמידו של המקובל ר׳ משה ב״ר שלמה מבורגוס, עסק אף הוא בקבלה והיה מקורב לרבי משה די ליאון.
מאמר זה יבקש לבחון את אופן טיפולם של המדרש המאוחר פרקי דרבי אליעזר ושל ספרות הזוהר בפרשיית שעיר המשתלח ביום הכיפורים. בעזרת קריאה ספרותית משווה של הטקסטים הנידונים, אבחן כיצד בוחרים פרקי דרבי אליעזר והזוהר ליצור ולעצב את המיתוס על ריצוי סמאל, שאותו הם מציבים כרקע לפולחן המקראי. אעקוב אחר המסורת המדרשית מפרקי דרבי אליעזר אל ספרות הזוהר ובתוכה, בזיקה לטענתו של יהודה ליבס שהציג את הזוהר לא רק כממשיך של המיתום הרבני הקדום, אלא לעיתים דווקא כמרסן ומבנה את המיתוס החי. אטען כי מגמת מיתון המיתוס מופיעה לעיתים אף בתוך הקורפוס הזוהרי עצמו. בשונה מהאופי הרדיקלי שיוחס במחקר לחטיבות המאוחרות של הזוהר, בעקבות הדורות הראשונים של חוקרי הקבלה, אטען כי בבחינת מדרשי שעיר המשתלח דרך שאלת ריצוי כוחות הרע, מתגלה תמונה שונה.
׳לא יכוון המקריב ולא יעלה במחשבתו רק לשם המיוחד׳
מעט מאד ידוע לנו על קבלתם של המקובלים בפרובנס ובקטלוניה בסוף המאה השתים־עשרה ובמחצית הראשונה של המאה השלוש-עשרה. אולם מן המצוי בידינו אנו למדים על העניין המיוחד שהיה להם בכוונות התפילה, דהיינו בהדרכת המתפלל לכוון את מחשבתו במהלך התפילה למוקדים שונים בעולם האלוהות.
אנו גאים להציג את הגיליון הראשון של כתב העת החדש, מחשבת ישראל, היוצא לאור על ידי המרכז הבינלאומי למחשבת ישראל ע״ש גולדשטיין־גורן שבאוניברסיטת בן־גוריון בנגב. על מנת לאפשר גישה קלה לקוראים בכל רחבי העולם החלטנו שכתב העת יהיה זמין בגישה פתוחה ברשת וזאת בשונה מכתבי עת אחרים במדעי היהדות ) עבור המעוניינים בכך, מהדורה מודפסת תהיה זמינה לרכישה). כל גיליון יוקדש לנושא אחד ויכלול מאמרים בעברית ובאנגלית. הנושאים נבחרו על מנת לאפשר השתתפות של העוסקים בכל תחומי מחשבת ישראל. אנו מקווים בדרך זו למזג בין היתרונות של כרכים המוקדשים לנושא ספציפי לאלו של כתבי עת המזמינים תרומות מכל החוקרים. שנים עשר המאמרים הכלולים בגיליון זה משקפים מגוון נושאים וגישות לעניין האמונה והכפירה במחשבת ישראל, החל מתקופת חז״ל וכלה במחשבת ישראל בת זמננו. רובם נכתבו על ידי חוקרים בעלי שם, אך חלקם נכתבו על ידי חוקרים צעירים, הנמצאים בתחילת דרכם המחקרית. כל המאמרים אשר הוגשו עברו תהליך מיון קפדני, ונקראו על ידי, לפחות, שני לקטורים. אנו מקווים שהקוראים ימצאו עניין, לא רק במאמרים הבודדים, אלא בפרספקטיברת השונות של הנושא המשתקפות מהמכלול. רשימת הנושאים של הגיליונות הבאים והנחיות הגשת כתבי-יד נמצאים בדפי הפתיחה לגיליון. אנו מקדישים גיליון ראשון זה לעמיתנו פרום׳ דניאל י. לסקר בהגיעו לגיל שבעים. פרופ׳ לסקר לימד מחשבת ישראל באוניברסיטת בן־גוריון קרוב לארבעים שנה והיה מופקד על הקתדרה ע״ש נורברט בלשנר לערכי היהדות. לסקר הוא חוקר בעל שם עולמי בפילוסופיה יהודית של ימי הביניים, חקר הפולמוס יהודי-נוצרי ומחשבה קראית. הוא מורה מסור ומנחה מצוין לתלמידי המחקר שלו, עמית נדיב בצורה יוצאת דופן ובעל תרומה רבה להתפתחות מחלקתנו. אנו שמחים לכבד אותו בדרך זו.
הטענה ל'אמיתות נסתרות' כסיבה לדחיית הקבלה על ידי 'חכמת ישראל'
The essay analyses several reasons for the well-known rejection of the theological "worth" of kabbalah by two of the leading scholars of the 19th century German-Jewish movement of Wissenschaft des Judentums: Heinrich Graetz and Abraham Geiger. Kabbalistic esotericism, resting on fraudulent claims to authorship and masking the irrationality of its doctrines, was among the major objections of these historians. Dealing in mysticism was understood to ruin the morality of human relations by leading to a secretive, elitist individualism instead of creating a healthy human society —- kabbalah focused on the capturing of imaginary worlds instead of improving the existing world. Particularly disturbing was that kabbalah often blurred the boundary between the bodily and the spiritual, specifically by formulating a new, hallowed dialectic relation between human limbs and the human intellect that was purportedly superior to common morality. Eventually, both scholars agreed that kabbalah could therefore not promote the modern Judaism that nineteenth-century German Jews wished to see as a viable, ethical alternative to traditional religion, a Judaism that is capable of survival in the modern age. We may define science as the analysis and explanation of the laws of nature, as well as the rules that govern human society and history, with results that lay open this research’s methodology and allow the scientific outcome to be reproduced. Given this definition, science in essence becomes the ultimate disclosure of all secrets. Esotericism anchored in revelation or a purported authoritative tradition that can be known only by the initiate thus stands in contradiction to scientific research. The kabbalist, who speaks of “hidden truths” which he believes to be universally true but not in need of or even open to rational proof, is not only being irrational from a scientific perspective but also falsely pretentious. The present study will look into the exciting question of what happened when these two methods of knowledge, the scientific and the kabbalistic, came for the first time in close contact within the realm of Judaism.
Copyright (c) 2020 מחשבת ישראל https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
הסוד הגלוי של המנהיגות הקהילתית השבתאית לאחר שנת 1666
Popular works of Jewish history have often portrayed the Sabbatean movement as all but disappearing after the apostasy of Sabbatai Zevi in 1666. The impression given by such works suggests that the few remaining believers went deep underground and were aggressively pursued by the rabbis. This paper marshals evidence that there were many believers remaining, including communal leaders; and that the pursuit of Sabbateans was generally lackluster.
This article questions the view that R. Moses Zacuto (ReMeZ) focused his kabbalistic efforts strictly on adapting Hayyim Vital’s version of Lurianic kabbalah. In doing so, an unknown Lurianic treatise found in an autograph of Zacuto will be specifically taken into account. The concepts of this treatise are affiliated with the school of Israel Saruq, and some of them resound in Zacuto’s work, in particular Em la Binah. The first part analyzes a chapter on the creation of demons, and addresses the issue of possible sources, which leads to the identification of an Ashkenazi tradition that was also incorporated in Vital’s Sefer ha-Liqqutim. The second part discusses one of Zacuto’s glosses on this treatise and the connection to his dictionary of magic names, Shorshei ha-Shemot.
Yohanan ben Isaac Alemanno (1435-1505?) was an Italian kabbalist, philosopher and physician. In his less known autograph, Paris, BnF héb. 849, he incorporated contemporary Christian magic sources with kabbalah, providing a practical method to ascend to the upper worlds for gaining prophecy. This article brings together Alemanno’s autograph and contemporary magical works, in order to demonstrate a radical change in Alemanno’s approach towards demonic magic, and the way he interpreted it using a cosmology he developed. Then, Alemanno’s cosmology will be used for reconsidering a concept of Giovanni Pico della Mirandola (1463-1494): The Triplex Merkabah.
'סודות' בפירושיו המוקדמים והמאוחרים של ר' אברהם אבן עזרא לתורה
In this article, I compare Ibn Ezra's treatment of two esoteric doctrines in his early commentary to Genesis and Exodus, written in Lucca, and his later commentary on these books, written in Rouen. The first doctrine is the nature of the biblical angels, and the second is the rational soul and its ultimate end. The article opens with a brief account of Ibn Ezra's composition of the commentary on the Torah and the approach he adopts, and moves on to describe the changes in his approach in his later commentary on the books of Genesis and Exodus. It then presents an outline of the topics on which Ibn Ezra alludes to secret doctrines and the philosophical background of some of his secrets, before turning to a detailed analysis of the two topics under consideration. I argue that while Ibn Ezra expands upon some of these secrets in his later commentaries, only readers adept in the sciences and philosophy can truly appreciate them. This is even more true regarding the readers of his earlier commentaries. Yet Ibn Ezra elaborated on some of the secrets in his later commentaries not because the Jewish intellectual elite of Northern France were more familiar with the scientific and philosophical background of the secrets than the Italian Jewish intellectual elite, enabling them to better appreciate his exposition. Rather, he did so because he wished to prod his readers in the Christian world to study the sciences and philosophy, and he saw that the succinct hints he had provided in his first commentary were not sufficient to accomplish this goal.
During the twelfth century, Jewish thinkers began using an esoteric technique in their writing, concealing their views under a textual cover. In fact, they created two meanings for the text: one overt and one covert. The article argues that they did so unreflectively at first, without signs of awareness. A consciousness of esoteric writing took shape during the twelfth century and the article shows how, with this growing awareness, concealment techniques became richer. Should a theological or philosophical text written within a religious context necessarily be consistent? Should it be free of contradictions? Certainly not, and especially when it deals with issues the thinker considers abstract, loaded, touching on the most delicate questions of true faith and transcending easily understandable matters. The contradictions of authors who have produced outstanding works may be assumed to be deliberate rather than due to negligence since, from these writers’ perspective, they are directly concerned with immortality or, God forbid, with annihilation and disappearance. These are issues that determine whether humans will reach communion with God or be rejected and estranged. Tensions and sensitivities prevalent in the religious world only further ambiguous writing. In this article, I examine strains and inconsistencies deliberately used by considering several techniques of inconsistencies and intentional contradictions in twelfth-century Jewish thought, particularly in the writings of Judah Halevi and Maimonides. I intend to show how esoteric writing moved from the reality of a work based on contradictions to one that explicitly details its own contradictory nature. In other words, I want to show how esoteric writing shifted from practice to consciousness. I will first remark briefly on the characteristics of esoteric writing in the Middle Ages.
מאמר זה עוסק באופן בו אומץ רעיון 'הסוד' על ידי הרוחניות היהודית העכשווית וקיבל משמעות של שיטה יהודית-רוחנית-תרפויטית. המאמר המתחקה אחר שורשיו של רעיון זה, החל באזוטריקה המערבית של סוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים וכלה בתרבות העידן החדש של סוף המאה העשרים. אף שניתן לטעון כי המקור לרעיון 'הסוד' ברוחניות היהודית הוא בתורת הסוד היהודית, קרי הקבלה, המאמר טוען כי המקור הוא דווקא בתורות לא-יהודיות מאוחרות יותר ובעיקר בתנועה התיאוסופית ותנועת ה- New Thought. המאמר מציע כי בעקבות תרבות התרפיה, הקפיטליזם המאוחר והאידאולוגיה הניאו-ליברלית הפכה הרוחניות העכשווית בכלל והרוחניות היהודית החדשה לשיטה תרפויטית ממוקדת-עצמי, ורעיון הסוד זה למשמעות של שיטה תרפויטית להתפתחות רוחנית.
מהי פילוסופיה דתית? תשובתו האפשרית של שסטוב לקאמי
אף על פי שבספרו ה'מיתוס של סיזיפוס' הציג אלבר קאמי את לב שסטוב כמבשר אשר תרם תרומה משמעותית לפרויקט האבסורד, הוא ביקר אותו על כך ש'חמק' מהאבסורד בשל אופייה הדתי של הפילוסופיה שלו. לטענתו, שסטוב גילה את האבסורד רק כדי לבטלו כאשר פנה לתחום שמעבר לתבונה ובכך זנח את הקשר לצלילות הדעת האנושית. כפי שנראה, הביקורת שהפנה קאמי לשסטוב לא רק שאינה עושה צדק עם הפילוסוף, אלא שעל פי הקטגוריות שהתווה שסטוב בספריו כשהגדיר מחדש את גבולות המחשבה הדתית, יש להפנותה כלפי המודל של סיזיפוס שהציע קאמי בספרו, ולראות דווקא בו כמי שביצע 'חמיקה'.
גילוי, כיסוי וצנזורה בדפוסי חסידות ברסלב
כל הקורא את ספרותה של חסידות ברסלב עומד תמה על ריבוי הופעתה של המילה וכו', מילה המופיעה בכל עמוד ועמוד וקוטעת את רצף המשפטים או את סיומם. לרוב היה זה סימן להשמטה של עניין שלם או של מילה המופיעים בכתבי היד שצונזרו מטעם ידוע. ספרי ברסלב נערכים תחת צנזורה פנימית מתמדת, גם אם מדובר בצנזורה יוצאת דופן, כזו הרומזת באופן מתמיד לשלם הנעדר. כל עוד חסידי ברסלב היו מועטים, ידע הקורא החסיד להשלים את שחסר על פי שמועה שבעל פה או על פי כתבי היד שהיו ברשותו, אך משנתרבו 'המתקרבים החדשים' נשתנו גם סדרי הכיסוי והגילוי. אם עד עתה מקובל היה לחשוב שכל מדורה מאוחרת שלמה יותר (שהכי כוללות הן את ה'השמטות'), ואם עד עתה נדמה היה שהמדפיסים מגלים את כל מה שהסתירו קודמיהם, נראה בירור שבימינו התמורה שונה חלוטין. אותם ספרים עם 'השמטות' או ספרים 'עם השמטות חדשות' כלשון הפרדוקסלית של החסידים (היינו, ספרים בלי השמטות), אמנם הוסיפו דברים רבים מתוך כתבי יד מפוזרים, אך לעיתים קרובות גם השמיטו דברים שכבר נדפסו קודם. היינו, כל מהדורה ומהדורה עומדת בפני עצמה, והצנזורה שונה בכל אחת מהן. בליל המהדורות של ספרי ברסלב בעשרים השנים האחרונות הביאו למצב שבו שוב אין מהדורה אחת שניתן לסמוך עליה וכל מדפיס עושה בטקסטים כבשלו. תמונה זו נכונה לרוב ספרי ברסלב אך נכונה בייחוד לספר ההגיוגרפי המרכזי: ספר חיי מוהר"ן, שנתחבר בידי ר' נתן מנמירוב במשך חייו של ר' נחמן מברסלב ובסמוך להסתלקותו. היה זה חלק מקורפוס גדול של שבחים שכתב ר' נתן והוא נדפס לראשונה כספר, עם השמטות מרובות, בשנת 1874. סבך הדפוסים וכתבי היד של ספרות השבחים הברסלבית יעמוד בליבו של מאמר זה. נדון בקצרה בכמה דוגמאות קלאסיות לצנזורה פנימית, ראש להן בעניינים הקשורים למחלוקת עם הסבא משפולה, כמו גם בחשיבותן של ה'השמטות' להבנת תורות בספר 'ליקוטי מוהר"ן'.
שיקוע סוד מר' אלעזר מוורמס בספר התניא לר' שניאור זלמן מלאדי
'ספר התניא' הנקרא גם 'ספר של בינונים', הוא החיבור היסודי והמרכזי של חסידות חב"ד, אותו כתב והביא לדפוס ר' שניאור זלמן מלאדי (רש"ז), מייסד חסידות זו. חיבור זה עוסק בנפש האדם בראי הקבלה ככלי להשגת הדבקות בבורא תוך שהוא מקנה לאדם את הדרכים להתגבר על המכשולים העומדים בדרכו. רש"ז מכנה את חיבורו בשם 'ספר לקוטי אמרים' ובפתיחתו הוא מבהיר כי 'חלק ראשון הנקרא בשם ספר של בינונים מלוקט מפי ספרים ומפי סופרים'. במאמר זה ברצוני להתייחס להבהרתו של בעל התניא ולהסב את תשומת לב הקוראים לקשרים הרעיוניים ולהקבלות המצויים בין 'ספר התניא' לספר 'חכמת הנפש' לר' אלעזר מוורמס מחסידי אשכנז, שהוא למעשה החיבור המונוגרפי הראשון המוקדש לתורת הנפש כחלק מעיסוק בתורת הסוד העברית, ובמקרה זה זוהי תורת הסוד של חסידי אשכנז. המאמר עוקב אחר רעיונות מרכזיים בשני החיבורים, מבאר אותם ומצביע על הדמיון היסודי שביניהם.
אחד התנ"כים הגדולים מהעיר ארפורט, ברלין, ספריית המדינה Or. fol. 1212 מסוף המאה השלוש עשרה, נכתב ככל הנראה לקריאה בבית הכנסת והוא יעסיק אותנו במאמר זה. תנ"ך ארפורט 2 מעוטר ברובו באמצעות מיקרוגרפיה. אנט וובר פרסמה מאמר שעסק בכתב יד ארפורט 1 וארפורט 2, שם היא מראה כי המיקרוגרפיה מבוססת על כתביהם של רבי יהודה החסיר ותלמידו רבי אלעזר מוורמס. לטענתי, בנוסף לתובנות החשובות אשר וובר הביאה להבנת העיטור באמצעות כתביהם, יש להסתכל על דמות מרכזית נוספת שפעלה בקרבת זמן ומקום: רבי נחמיה הנביא מארטפורט, כך שמאמר זה יעסוק בעיטור מיקרוגרפיה לספר יחזקאל וספר משלי, והקשר בין העיטור למספר חיבורים הנוגעים לתורות הסוג של חסידי אשכנז ורבי נחמיה.
חלקים נרחבים מן הספרות הספירתית במאה השלוש עשרה מתאפיינים בהתגברות והתפתחות העיסוק בנושא המוכר לנו מן הספרות הרבנית והוא - קיומו של פן נקבי באלוהות. כך, בחלק מן השיח הספירתי המתפתח בתקופה זו, ניתן לראות כי מוטיבים רבניים כגון 'שכינה', 'חכמה', 'אמו' של עם ישראל וה'תורה', מתגבשים לכדי ספירות נקביות. מאליה עולה השאלה מדוע כה התגבר עניינם של יהודים בתמה זו דווקא בתקופה ובמקום המדוברים. לפני כעשרים שנה הציעו ארתור גין ופטר שפר, על בסיס הערה מוקדמת יותר של רפאל פטאי, לראות בתופעה יהודית זו תגובה להתגברות פולחנה של מריה במערב אירופה במאה השתים עשרה. הצעתם זכתה לתגובות ערות ולביקורת כפולה, הן לאור כך שמקורותיה של תמה זו מצויים בעולם היהודי גופו, והן בשל הניגוד בדרך עיצוב הפרופיל המיני של שתי דמויות ספרותיות אלה, מריה והשכינה. כאן ובמאמרים נוספים אני מציעה לראות בהתעצמות פולחן מריה כמו גם בהתעצמות העיסוק היהודי בפן נקבי של האלוהות הספירתית, שני ביטויים עצמאיים למגמה תרבותית רחבה ועשירה בהרבה. כפי שמראים חוקרי ימי הביניים בהרחבה, תקופת שיא ימי הביניים מתאפיינת בעלייה דרמטית בהיקף נוכחותן הפיזית והסימבולית של נשים בזירות ציבוריות דתיות וחילוניות כחאד. במאמר הנוכחי אני מתמקדת בנשים נוצריות דתיות ואדוקות, ומראה כיצד השינויים מרחיקי הלכת במידת נוכחותן הפיזית והסימבולית של נשים כאלה במרחבים ציבוריים הורגשה היטב בתקופתן, בייחוד על ידי גברים דתיים, בין אם הללו התייחסו לכך באופן חיובי או שלילי. בעולם הנוצרי, לצד התעצמות פולחנה של מריה, באו תמורות היסטוריות אלה לידי ביטוי בהופעת תפיסות מגדריות גמישות ביחס לקדושים, ביחס לאידאל הקדושה עצמו וביחס לדמותו של ישו עצמו, כאשר הללו תוארו לעתים כנשיים או כנשים. במאמרי אני מציעה לבחון גם את התעצמות עיסוקם של גברים יהודים במאה השלוש עשרה בפן נקבי באלוהות, שאותה הם תיארו כספירתית, כחלק משיח תרבותי ותאולוגי זה.
למאמר זה שתי תמות, הכרוכות זו בזו: האחת היא הצעת השקפות ר' שלמה בן אברהם אבן אדרת (רשב"א) על אודות טעמי המצוות. והאחרת היא הטענה כי רשב"א הוא הראשון ששכלל את התפיסה שטעמי המצוות - כל המצוות - הם 'סתרי תורה' הנעלים מהשגת בשר ודם. רשב"א כונן את הלך הרוח שבמקום אחר כיניתי: 'דתיות הלכתית של מסתורין והשגבה'. התמה הראשונה כמעט של נדונה במחקר. חשיבותה נעוצה במעמדו של רשב"א כגדול המשיבים בימי הביניים וכאחד מגדולי הפוסקים במפרשי התלמוד בכל הדורות, וכן כמקובל החשוב בדורו. התמה השנייה מעצימה את הראשונה שכן דתיות הלכתית של מסתורין והשגבה הפכה להלך רוח מרכזי, כעין 'מושכל' בסיסי, במסורת היהודית למן ימי הביניים המאוחרים ואילך. נודעת לה השפעה מכרעת על אופיים הרליגיוזי של החיים ההלכתיים ועל טיבם של תלמוד תורה ושל השיח ההלכתי. במוקד המאמר פרשנות מדוקדקת של שלוש תשובות לא-הלכתיות, שבהן רשב"א מציע את קווי המתאר של השקפתו על אודות טעמי המצוות: שו"ת הרשב"א, חלק א, סי' צד, ושו"ת הרשב"א (החדשות), סי' שסו, שהיא איגרת על טעמי המצוות שנשלחה לקהילות יהודי פרובנס. בשתי התשובות האלה רשב"א משכלל את ההשקפה כי טעמי המצוות הם חכמה אלוהית נשגבת. אדון גם בשו"ת הרשב"א חלק ד', סי' רנג, שבו ביקורת על גישת הרמב"ם כי טעמי מצוות רבות הם פשוטים וארציים, כלומר מוסריים ותועלתיים. את הטענה כי טעמי המצוות נעלים מן ההשגה מעלה רשב"א גם בכתב הוויכוח שלו כנגד הנוצרים, כשתובה לביקורותיהם על המצוות. בכתב הוויכוח הוא תומך את טענת ההשגבה ב'אסמכתא פילוסופית'. תורף ההשקפה המשתכללת בתשובות האלה היא כי במצוות כולן חבויה 'חכמה' אלוהית, שהיא טעמיהן העמוקים, אלא שחכמה עילאית זו - חכמת הקבלה - נעלית מהשגת בשר ודם. רמזים ממנה מתנוצצים מבעד למצוות רק ליחידים שבדור. מקובלים יחידי סגולה אלה הם 'מועטים מן המועטים' עד שספק בעיני רשב"א אם יש בדורו מי שיכול לרדת לעומקם. לצד השגבה של הטעמים העמוקים, התשובות ממעיטות בדמותם של הטעמים הפשוטים של המצוות . בעיני רשב"א, לא זו בלבד שהטעמים הפשוטים הם כטיפה בים אלא שהטעמים הקבליים הנשגבים מאפילים עליהם עד שהם 'עינם תכלית'. שני היסודות האלה - השגבת הטעמים הקבליים, והסתייגות מן הטעמים הפשוטים - כרוכים אצלו זה בזה. ההקשר שבו רשב"א משכלל את השקפתו על אודות טעמי המצוות הוא קבלתי. לכן השוויתי את דרכו לדרכי מקובלים ראשונים, במיוחד למקובלים שפיתחו את טעמי המצוות הקבליים, שגם הייתה לו זיקה אליהם - ר' עזרא ומקובלי גירונה, ורמב"ן. מסקנות ההשוואה הזו הן שתיים: בניגוד לכל המקובלים לפניו, הרשב"א מיעט בדמותם של טעמים פשוטים, ובשונה מהם הוא צייר את טעמי המצוות הקבליים כאזוטריים לא רק משיקולים חינוכיים-פוליטיים אלא גם באורח מהותי. את השקפת רשב"א, המשגיבה את טעמי המצוות ובמקביל ממעטת בדמותם של הטעמים הפשוטים, הארציים, הרציונליים, מבטאים תלמידיו. בסוף המאמר מוצעות גרסאות של ההשקפה הזו אצל החשובים והמשפיעים שבהם: ר' יום טוב אשבילי, ר' בחיי בן אשר ן' חלווה, ור' יהושע אבן שועייב. איש איש בדרכו, מצביע על מרכזיותה של ההשפקה הזו בעלומו של הרב, שהופנמה אצל תלמידיו.
מחקרו של ספר הבהיר מפלג את החוקרים למחנות מחנות. שאלה אחת בה נפלגו היא מה מקום כתיבתו (או עריכתו) של הספר - פרובאנס, אשכנז, בבל או ארץ ישראל; ואולי יש בו רבדים שנכתבו במקומות שונים. שאלה אחרת היא מתי הספר נכתב, כולו או חלק מרבדיו, והתשובות נעות בין המאה התשיעית למאה השלוש עשרה. מניה וביה נבלעות בעניינים אלו שתי שאלות נוספות. האחת היא אם נתחבר ספר הבהיר על ידי מחבר אחד או שמא ידיים רבות תרמו לנוסחים שלפנינו בכתיבה, בעריכה ועיבוד, בשילוב גלוסות ואף במחיקה מכוונת או בהשמטה ואובדן. השאלה השנייה - מה פשר כתיבתו הזרה והתמוהה של ספר הבהיר, רוויית הסתירות והמגומגמת ; האם מחבר(י) הספר בור ועם הארץ, או שמא לא ירדנו לעומק דעתו והקשריו התרבותיים ולשוניים. מאמר זה הוא חלק מסדרת מאמרים (בדפוס) המייחסת חשיבות רבה לתופעות של סתירות פנימיות ולמקרים הרבים של קיטוע תוכני וסגנוני ; בעקבות זאת נקודת המוצא המחקרית היא שבספר הבהיר נכללו יחדיו טקסטים שונים ממקורות שונים, וייתכן גם שמתקופות שונות. כדי להבחין בחוטי המחשבה הנארגים יחדיו יש להיעזר במתודולוגיה ביקורתית-ספרותית של פירוק הטקסט, וקריאה 'צמודה'ברצף פסקאות עד לקיטועם התוכני או הסגנוני. תהליך זה נעשה מתוך תשומת לב להיבטים ספרותיים, העשויים לעזור בהכרעה בדבר גבולותיו של הצרף, לנוסחיהם של כתבי היד, וכן לעולם הרעיוני והלשוני והקשריהם האפשריים. העיון בפסקאות מקבילות מתוך ספר הבהיר עצמו צריך להיעשות בזהירות רבה שכן הוא עשוי לטשטש את ההבחנה בגיוון הקיים בספר. העיון בספר הבהיר בדרך זו מוביל למסקנה שאפשר להבחין בו בכמה תיאולוגיות שונות - כל אחת מהן בעלת מאפיינים ומגמות שונים. אין עוררין על כך שבספר הבהיר ניכרת התיאולוגיה הקבלית-תיאוסופית הידועה בדבר קיומן של עשר ספירות לצד האל, ואשר נתגבשה בפרובאנס במפנה המאות השתים עשרה והשלוש עשרה. במאמריי הבאים בנושא ספר הבהיר אנסה להראות כי קיימת בו גם שכבה טקסטואלית הדנה בתורות אנלולגיות שונות ; כאן אטען כי במקצת מפסקאותיו של ספר הבהיר מוצגת תפיסה בינטארית, כלומר, תפיסה העוסקת בחלוקות כוח ותפקידים בין האל לבין ישות אחרת העומדת לצידו, וכל זאת בהרשאתו של האל ולא מתוך עוינות או תחרות. ניתוח החומר המצוי בסעיפים 4, 8, 14 (וייכתן שצריך להוסיף להם את סעיף 15) מוביל לגוונים שונים של תיאולוגיה הגורסת כי האל ברא את העולם באמצעות החכמה (תיאולוגיה זו היא אחת מגלגוליה המאוחרים מאוד של ספרות החכמה). סעיף 14, למשל, מציג תפיסה סודית על פיה החכמה, שהיא גם התורה, בראה, ברשותו של האל, את העולם ; היא זו שמקיימת אות אחר כך ומשגיחה עליו, והיא גם שתביא את הגאולה בבוא העת. החכמה היא גם מושאם של החזון והנבואה ובמשתמע - גם של העבודה הדתית והתפילה. דומה אפוא כי לאחר בריאת החכמה האל נסוג אל חביונו ואינו פעיל עוד בעולם. החכמה מתוארת (בדרך כלל בצורה , ישירה, ולעיתים בצורה רמוזה בלבד) באמצעות שלל תיאורים, אשר חלקם נתפרסמו מאוד בתולדות הקבלה: מעיין או ים, גן, אילן או אילנות, ברכה, ברכת ה' ובריכה, סלע (צור), כל ומלא, ראשית, תורה או עצה. לצד אלו מראה המאמר כי כאן מופיעים גם כמה תיאורים שלא זכו לפרסום עד עתה - החכמה כמלאך 'גדול' (היחיד שהאל חולק עמו את סודות הבריאה), מעיין חצוב דווקא (להבדיל ממעיין סתם), או תיאוריה של החכמה כ'תהילה' וכשמו של האל ; ולבסוף גם בכינוי הבלתי צפוי - 'מי' (הנסמך על ישעיהו מד, כד). הקשרים שונים של דימוי המעיין החצוב מעלים את האפשרות שהמשל המתארו משקף את הריאליה במזרח התיכון בכלל, ובאזור הגיאוגרפי של ארץ ישראל וסוריה בפרט ; אם אכן כך אזי דומה כי חלקים אלו של ספר הבהיר קודמים בזמן לאותם חלקים שנכתבו בפרובאנס. עניין זה של הזמן והמקום משורטטים כאן באופן חלקי ונותרים עדיין בצריך עיון ; אשוב אליהם אפוא במאמריי הבאים. מאמר זה יתמקד אפוא בתיאור התיאולוגיה הבינטארית, במאפייניהן הספרותיים של הפסקאות הדנות בה ופרט - בדרכיה של פואטיקה של הסתרה.
הפרשנות ה'ראויה' ומתודות אזוטריות בפירושי ר' דוד מסיר ליאון למורה הנבוכים
מחקר זה מבקש להציג את דרכי הפרשנות ל'מורה הנבוכים' שהציע ר' דוד מסיר ליאון (רדמ"ל ; ~ 1535-1470), ממנהיגי יהדות איטליה במפנה המאות 16-15. חיבורו הגדול של מסיר לאון, 'עין הקורא', הוא מדריך לדרכי הפרשנות של החיבור המיימוני, תוך פולמוס עם פרשנים אחרים וכולל דיונים תיאורטיים לצד דוגמאות פרשניות. המחבר עסק בפרשנות ה'מורה' גם בחיבוריו האחרים, והציע כיוון פרשני ייחודי. 'מורה הנבוכים' התפרש מאז כתיבתו בדרכים שונות ומגוונות. אחד הכיוונים המרכזיים שהתפתח מאז המאה הי"ג טוען שהרמב"ם הסתיר את דעותיו הרדיקליות מן ההמון וכי כתיבתו היא אזוטרית. הוגים אחרים, במיוחד מאז תקופת הרנסנס, הציעו פרשנות שמרנית יותר למורה הנבוכים, המקבל בדרך כלל את משמעם הפשוט של דברי הרמב"ם. מאוחר יותר ניסו הוגים מסורתיים ורבניים רבים להקהות את הממד הרדיקלי שעשוי להשתמע מדברי הרמב"ם. דיון הרמנויטי זה נמשך גם במחקר המודרני, שניתח את שיטות הקדמונים והציע מתודולוגיות חדשות להבנת החיבור המיימוני ומשמעותו. מחקר זה מבקש להראות כי מסר לאון מנהל ויכוח כפול: מחד, מול פרשנים שכלתניים קיצוניים, ומאידך, מול הוגים שמרניים הקוראים את מורה הנבוכים מתוך פריזמנה רבנית צרה. לטענתו, ללא ידיעה פילוסופית מקיפה ועמוקה לא ניתן לפרש את מורה הנבוכים. אחד החידושים המרכזיים בשיטתו היא הצגת מתודת קריאה אזוטרית התומכת בפרשנות שמרנית למורה הנבוכים.
מאמר זה מוקדש לבחינת גישתו של שם טוב בן יוסף אבן שם טוב לכתיבה האזוטרית במורה נבוכים לרמב"ם, כמו גם להצגת סגנון הפרשנות המכמינה שאותה הוא עצמו החיל בביאורו לספר. פירושו של שם טוב, אשר חובר סמוך לגירוש ספרד, מתאפיין בקריאה רציונליסטית מובהקת של דברי הרמב"ם ובנטייה ברורה לפרש את כוונתו האמיתית כתואמת את דעות הפילוסופים האריסטוטלים שקדמו לו. בין אם מדובר בשאלת חידוש העולם או קדמותו, סוגיית השגחת האל או תורת הנבואה, שם טוב הבין את הרמב"ם כמי שאימץ גישה נועזת ההולמת את מסקנות המחקר העיוני, ואשר פעמים רבות עומדת במתח עם תפיסות מסורתיות ואמונות רווחות. הרמב"ם אימץ טכניקות כתיבה המאפיינות סגנון אזוטרי במטרה לחשוף את כוונתו האמיתית רק בפני הקוראים הראויים לכך, ובמאמר נברר כיצד הבין שם טוב את האמצעים שבהם נקט המחבר. כפי שניווכח, הפרשן אינו מסתפק בהבהרת הרובד האזוטרי של הטקסט המיימוני אלא הוא מיישם בעצמו כתיבה מכמינה לגילוי כוונתו האמיתית של הרמב"ם ושלו-עצמו. על פי הקריאה שלאורה אציע להבין את המהלך שמבצע שם טוב, שכלול זה בא לידי ביטוי מובהק בהקדמה של פירושו, הוא מתבהר כאשר מבינים את האופן שבו הוא מפרש את הרמב"ם בסוגיות ליבה, והוא זוכה לאישור סופי בביאורו לפרק האחרון של הספר. היבט זה של פרשנות הכתובה בסגנון אזוטרי היא בעיניי המאפיין הייחודי ביותר של ביאורו של שם טוב, על אף שהוא לא זכה לתשומת הלב הראויה לו בעולם המחקר.
שאלת קיומם של סודות פילוסופיים רדיקליים העולים ממאור האפלה (נור אלצ'לאם)
מטרת מאמר זה היא להציע ניתוח ראשוני בהגותו של ר' נתנאל בן ישעיה (תימן, 1329), מחבר הפירוש לתורה 'מאור האפלה' (נור אלצ'לאם). בתחילת המאמר ניווכח לדעת שרנב"י מצהיר על כתיבה אזוטרית בצורה ברורה בפתיחה לספר. לאחר מכן ננתח שני נושאים בהגותו שבהם יש בהחלט אפשרות לראות שעמדתו של רנב"י קרובה מאוד לזו של הפילוסופים הרדיקלים ביותר בפרובנס ובספרד. ראשית נראה שרנב"י כתב על בריאת העולם בצורה מעורפלת ביותר ושאפשר להבין שעמדתו האמיתית היא שהעולם קדמון. לאחר מכן נבדוק את עמדתו ביחס לניסים. שם נראה שרנב"י פירש את אי אכילתו של משה רבנו על הר סיני כמשל לכך שהוא לא לימד את העם תורה, נטען שבפירוש זה רנב"י תומך למעשה בפירוש כל הניסים שבתורה כמשלים.